![Баранченко Виктор Васильевич](https://cdn.moypolk.ru/static/resize/w390/soldiers/photo/2016/08/11/ad70c682ba62b682941ea3381813a3ab.jpg)
Виктор
Васильевич
ПОДЕЛИТЬСЯ СТРАНИЦЕЙ
История солдата
Війна – це жахлива трагедія в житті кожного народу. За всю історію людства не було таких катастроф та стихійних лих, які забрали б більше життів, ніж війна.Болісною раною в історії нашого народу залишилася Велика Вітчизняна війна 1941 – 1945рр.22 червня 1941 р. на кордонах України почалися запеклі бої. Боротьба почалася не тільки на лінії фронту, але й в тилу , і на територіях колишнього СРСР. Це були жахливі часи для всіх жителів країни. Скільки пролито крові, скільки сліз матерів, скільки переживань та скільки загиблих унесла з собою Велика Вітчизняна війна! Але все-таки ми перемогли, і у 1944 році почався відступ фашистів. Війська фашистів залишили територію Радянського Союзу. Війна – це подія, про яку можна говорити багато, але її хочеться забути водночас. Війна - це мільйони людських жертв, слізні спогади наших дідів та прадідів, які були свідками тієї жахливої події, коли під уламками гранат та свистом куль захищали свою Батьківщину. Одним із тих бійців був і мій дідусь Баранченко Віктор Васильович . До війни мій дідусь був звичайним сільським хлопцем, який бігав, грався зі своїми друзями, допомагав своєму батькові у господарстві і з нетерпінням чекав на своє повноліття. Але свій 18 день народження він зустрів, на жаль, уже не в оточенні своїх рідних, а на полі бойових дій! За свою службу він отримав не одну нагороду, він пам’ятає кожний свій крок, пройдений під час відвойовування рідних селищ і міст. Так, сьогодні він не дуже охоче розповідає про ті страшні часи для нашого народу, бо уві сні до нього до цих пір, мовби живі, з`являються обличчя тих, хто не дожив до цього дня. Для мене мій дідусь - справжній взірець і герой! Все менше ветеранів Великої Вітчизняної війни залишається серед нас. Мій дідусь був ще хлопчаком, коли його забрали на фронт. Не раз йому вдавалося вижити у важких ситуаціях. Зараз моєму дідусю вісімдесят вісім років, і я дуже пишаюсь своїм дідусем. Ми – останнє покоління, яке ще може почути про цю війну від її учасників. І одне з найголовніших обов’язків перед тими, хто залишився – пам’ятати про подвиги наших ветеранів!